Spelling suggestions: "subject:"estètica"" "subject:"poètes""
1 |
La invenció dels orígens. La història literària en la poètica del RenaixementEsteve i Mestre, Cesc 21 February 2007 (has links)
Els qui, durant el Renaixement, es dediquen a la recerca històrica comparteixen una antiga convicció: per conèixer de debò i en profunditat el que estudien, n’han de descobrir i comprendre l’origen. És per això que els relats sobre les causes i els inventors de la poesia i les narracions que s’expliquen des dels orígens constitueixen la modalitat historiogràfica més productiva i rellevant de la poètica cinccentista. Però revelar o imaginar els orígens no només justifica que els crítics es dediquin a la indagació històrica: la narrativa amb què se’n dóna compte, amb què s’inventen els orígens o amb què se’n domina el saber, constitueix un discurs molt poderós a l’hora de concebre i regular teories i models literaris i legitimar i denigrar tradicions i polítiques culturals i lingüístiques a l’Europa renaixentista. En aquest treball, s’examina com es dissenyen i amb quines finalitats teòriques i ideològiques es fan servir els relats sobre els orígens de la poesia antiga i moderna que s’escriuen a Itàlia durant els segles XV i XVI. Aquesta anàlisi permet explicar la formació d’un dels principals fronts de la historiografia literària del Renaixement, massa sovint ignorada per la crítica, i exposar alhora les funcions que exerceix en la configuració de les poètiques de la primera modernitat. / Renaissance historians share an old conviction: to fully and thoroughly know what they study, they have to discover and understand its origins. This principle explains why the accounts on the causes and inventors of poetry and the narratives told from the origins represent the most relevant and productive type of historiography in sixteenth century poetics. However, understanding origins is not the only purpose of this historical task: narrative on the origins of poetry reveals itself as a very powerful discourse to conceive of literary theories and models and to legitimize and denigrate cultural and linguistic traditions and politics in Renaissance Europe. This work examines how the narrative on the origins of ancient and modern poetry written in fifteenth and sixteenth century Italy is designed and exploited for theoretical and ideological purposes. This analysis allows to explain the making of one of the most important genres of Renaissance literary history (though often neglected by scholarship) and its role in the configuration of early modern poetics.
|
2 |
Ideari i poètica de Josep Maria CapdevilaCarreres Pera, Joan 20 November 2001 (has links)
La tesi consta de tres volums. La part central del primer volum és l'estudi de l'ideari crític i la poítica de Capdevila, i l'obra que publicà (Cap. 3-5). Aquesta part va precedida d'un estudi biogràfic i una aproximació a la seva filosofia (Cap.1- 2), i seguida de la recepció crítica de la seva obra (Cap. 6). El segon volum aplega una antologia de textos seus, avui poc assequibles. El tercer volum inclou l'epistolari a Garganta, Riba i Joan Alcover, i la bibliografia.Josep Maria Capdevila i Balançó (Olot 1892 - Banyoles 1972) fou un humanista cristià que es mantingué de ple en l'esperit de la "philosophia perennis". Sant Tomàs donà al pensament de Capdevila ordre i coherència; Joubert, sentit recapitulador; De Sanctis, el sistema de treball, la seguretat en la percepció i aquella mirada crítica capaç d'efectuar -amb criteris estètics- la tria que fa el temps en la selecció d'obres i autors.A diferència de Hegel i Benedetto Croce, que circumscriuen l'estètica a la teoria de les arts, Capdevila veu en l'estètica una filosofia de la bellesa, lligada als conceptes de veritat i bé. Segueix, en això, el pensament de Jaume Serra Húnter i de l'Escola de Barcelona, hereva de l'escola catalana del sentit comú, oberta al diàleg entre la ciència i la fe.En les reflexions sobre la crítica, Capdevila efectuà una subtil distinció entre la veritat històrica i la veritat artística, a l'interior de la qual situà la veritat poètica. Considera que les obres d'art i de literatura porten cadascuna d'elles la seva veritat. Justament una de les tasques del crític és discernir aquesta veritat a través de l'exegesi del text, basada en un doble criteri: estètic, i ètic. També és funció del crític analitzar la pertinença d'un text a la tradició genuïna dels pobles, manifestada en els clàssics de tots els temps: Dante, Llull, Shakespeare, Cervantes, Goethe, Manzoni, Mistral... Agafant els clàssics medievals com a referent, féu una sèrie d'aportacions a la literatura catalana: revaloritzà la prosa de Verdaguer, estudià Maragall (l'estètica, la crítica i la poesia), divulgà a Catalunya l'obra de Costa i Llobera i Joan Alcover, estudià la narrativa de Ruyra -i en reivindicà la poesia- i assenyalà la importància de Carner en la dignificació del llenguatge urbà. Finalment, amb la consciència de formar part d'una nova generació, exercí un cert mestratge en amics i condeixebles: Riba, Sagarra, Carles Soldevila. Per avatars de la vida Capdevila optà per divulgar els seus ensenyaments a través de la premsa (La Paraula Cristiana, El Matí...). Interessat en l'expansió de la cultura, publicà manuals (el de correspondència i el de filosofia) i reculls antològics, entre els quals sobresurt l'antologia lírica, on proposa una sèrie de poetes que han passat a formar part del cànon universal. Entre els llibres de crítica i estètica que publicà, destaquen Poetes i crítics, Amics i terra amiga i Estudis i lectures.La tesis consta de tres volúmenes. Forma la parte central del primer volumen, el estudio del ideario crítico y la poética de Capdevila, y la obra que publicó (Cap. 3-5). Esta parte va precedida de un estudio biográfico y una aproximación a su filosofía (Cap. 1-2), y seguida de la recepción crítica de su obra (Cap. 6). El segundo volumen recoge una antología de textos suyos, hoy poco asequibles. El tercer volumen incluye el episto-lario a Garganta, Riba y Joan Alcover, y la bibliografía.Josep Maria Capdevila Balançó (Olot 1892 - Banyoles 1972) fue un humanista cristiano que se mantuvo de lleno en el espíritu de la "philosophia perennis". Santo Tomás dio al pensamiento de Capdevila orden y coherencia; Joubert, sentido recapi-tulador; De Sanctis el sistema de trabajo, la seguridad en la percepción y aquella mirada crítica capaz de emular, en la seleccion de obras y autores, el discernimiento efectuado por el tiempo.A diferencia de Hegel y Benedetto Croce, que circunscriben la estética a la teoría de las artes, Capdevila ve en la estética una filosofía de la belleza, relacionada con los conceptos de verdad y bien. Sigue el pensamiento de Jaume Serra Húnter y de la Escuela de Barcelona, heredera de la escuela catalana del sentido común, abierta al diálogo entre la ciencia y la fe.En las reflexiones sobre la crítica, Capdevila efectuó una sutil distinción entre la verdad histórica y la verdad artística, en cuyo interior situó la verdad poética. Considera que las obras de arte y de literatura llevan cada una de ellas su verdad, verdad que se puede discernir a través de la exégesis del texto, basada en un doble criterio: estético y ético. Ésta es una de las funciones del crítico. Otra función es analizar los textos en base a la tradición genuína de los pueblos, manifestada en los clásicos de todos los tiempos: Dante, Llull, Shakespeare, Cervantes, Goethe, Manzoni, Mistral... Tomando como referencia los clásicos medievales, hizo una serie de aportaciones a la literatura catalana. Revalorizó la prosa de Verdaguer, estudió a Maragall (la estética, la crítica y la poesía), dio a conocer -en Catalunya- la obra de Costa Llobera y Joan Alcover, estudió la narrativa de Ruyra -y reivindicó su poesía-, y se_aló la importancia de Carner en la dignificación del lenguaje urbano. Finalmente, con conciencia de formar parte de una nueva generación, efectuó un cierto maestrazgo en amigos y condiscípulos: Riba, Sagarra, Carles Soldevila.Por avatares de la vida Capdevila optó por divulgar sus ense_anzas a través de la prensa (La Paraula Cristiana y El Matí). Interesado en la expansión de la cultura, publicó manuales (el de correspondencia y el de filosofía) y colecciones antológicas; en su antología lírica propone una serie de poetas que han pasado a formar parte del canon universal. Entre los libros de crítica y estética, destacan Poetes i crítics, Amics i terra amiga y Estudis i lectures. / The thesis consists of three volumes. The central part of first volume is made up of the study of the critical ideology and the poetic of Capdevila and the work he published (Chapters 3-5). Preceding a biographical study and approach to Capdevila's philosophy (1- 2) and following the criticism of Capdevila's work (Chapter 6). The second volume gathers together an anthology of little-known texts by Capdevila. The third volume including the collected letters -to Garganta, Riba and Joan Alcover- and the bibliography.Josep Maria Capdevila (Olot 1892 - Banyoles 1972) was a Christian humanist who maintained the spirit of the "philosophia perennis". Saint Thomas gave order and cohe-rence to Capdevila's thought; Joubert, recapitulatory discernment; De Sanctis the working system, certainty in perception, and that critical look capable of effecting -with aesthetical criteria- the choice which time realises in the selection of works and authors. Unlike Hegel and Benedetto Croce, who circumscribe aesthetics to the teory of the arts, Capdevila sees in aesthetics a philosofhy of beauty, tied to the concepts of truth and good. He follows, in this aspect, the thougth of and of the Barcelona School, of common sense, open to dialogue between science and faith.In his reflections on criticism, Capdevila made a subtle distinction between historic truth and artistic truth, in the interior of which he situated poetic truth. He considers that works of art and literature bear each one of them their own truth. And this truth can be discerned througt the exegesis of the text, based on a double criterion: aestethical and ethical. This is one of the critic's functions. It is also, to discern from the poetic falseness the genuine tradition manifested in the all-time classics: Dante, Llull, Shakespeare, Cevantes, Goethe, Manzoni, Mistral... From the optics of this -and taking as a reference the mediaevel classics- he made a series of contributions to Catalan literature: he revalued the prose of Verdaguer, he studied Maragall (the aestethics, the criticism and the poetry), he made know in Catalonia, the work of Costa Llobera and Joan Alcover, he studied the narrative of Ruyra and he vindicated his poetry, and he indicated the importance of Carner in the dignifying of urban language. Finally, being conscious of forming part of a new generation, he effected a certain office of grand master with friends and pupils: Riba, Sagarra, Carles Soldevila. The life way made him to follow his masterful through the press (La Paraula Cristiana, El Matí). Interested in the expansion of culture, he published manuals (of correspondence and philosophie) and some anthological collections amongst which stands out the lyrical anthology. Among the critics and aestetics the most known books published are Poetes i crítics, Amics i terra amiga and Estudis i lectures.
|
3 |
Informalismo y poética: hacia una lectura de la arquitectura de Alvar Aalto y de la pintura informal como narrativaMartínez i Borrell, Claudi 26 February 1991 (has links)
Son bastante conocidas las relaciones entre la pintura de Piet Mondrian y la arquitectura moderna; desde Theo Van Doesburg a John Hejduk, la influencia de su poética ha sido manifiesta. Menos estudiadas han sido las relaciones entre una escuela o grupo de escuelas de artistas informales que con su “Arte Otro” produjeron una profunda revolución del panorama artístico entre 1945 y 1960. Las relaciones de las Poéticas de lo Informal con la arquitectura moderna, y el estudio de su estructura formal constituye el objetivo de esta tesis doctoral en la que profundizaremos sobre la estructura poética del arte como ficción y su capacidad de redescripción de la realidad hasta conseguir que la obra de arte nos descubra y revele: ése es su nivel mítico que explicaremos a través del modelo narrativo y ésta es la lectura del Arte Informal que aquí proponemos.La tesis se halla dividida en cinco partes. En la primera se recorre el itinerario del informalismo pictórico del trazo, del gesto y de la materia. El objetivo es estudiar los principios del arte informal analizándolo al margen del arte abstracto con el que a menudo se asocia tratando de deducir sus características esenciales; dicha lectura se produce como poética existencial del arte. En la segunda parte de la tesis se arranca de los principios estudiados en el capítulo anterior aplicándolos a la arquitectura de Alvar Aalto del periodo 1937-1953 etapa cuya obra se corresponde con los principios del Arte Informal.En la tercera parte se propone el modelo narrativo como medio de interpretar lo Informal a partir de las propuestas teóricas de Venturi y Muntañola. La cuarta parte plantea la Poética del Informalismo a partir de las categorías poéticas de la doble forma, la doble función y el elemento extraño que se aplican a la arquitectura y la pintura de Aalto.El modelo narrativo que se ha adoptado en esta Tesis es el del libro de la Poética de Aristóteles. La interpretación de este texto la debemos a Paul Ricoeur. Para Aristóteles es esencial la creación de metáforas que son parte fundamental del proceso poético. Además la metáfora es un proceso retórico por el que el discurso libera el poder que tienen ciertas ficciones de redescribir la realidad. En la última parte estudiaremos el poder de redescripción del Arte Informal hasta llegar a su función reveladora a través de la Metáfora. / Són bastant conegudes les relacions entre la pintura de Piet Mondrian i l’arquitectura moderna; des de Theo Van Doesburg a John Hejduk, la influència de la seva poètica ha estat manifesta. Menys estudiades han estat les relacions entre una escola o grup d’escoles d’artistes informals que amb el seu “Art Altre” van produir una profunda revolució del panorama artístic entre 1945 i 1960. Les relacions de les Poètiques de l’Informal amb l’arquitectura moderna, i l’estudi de la seva estructura formal constituïx l’objectiu d’aquesta tesi doctoral en la qual aprofundirem sobre l’estructura poètica de l’art com ficció i la seva capacitat de redescripció de la realitat fins a aconseguir que l’obra d’art ens descobreixi i reveli: aquest és el seu nivell mític que explicarem a través del model narratiu i aquesta és la lectura de l’Art Informal que aquí proposem.La tesi es troba dividida en cinc parts. En la primera es recorre l’itinerari del informalisme pictòric del traç, del gest i de la matèria. L’objectiu és estudiar els principis de l’art informal analitzant-lo al marge de l’art abstracte amb el qual sovint s’associa tractant de deduir les seves característiques essencials; aquesta lectura es produeix com poètica existencial de l’art.En la segona part de la tesi s’arrenca dels principis estudiats en el capítol anterior aplicant-los a l’arquitectura de Alvar Aalto del període 1937-1953 etapa a la que la seva obra es correspon amb els principis de l’Art Informal.En la tercera part es proposa el model narratiu com mitjà d’interpretar l’Informal a partir de les propostes teòriques de Venturi i Muntañola. La quarta part planteja la Poètica del Informalisme a partir de les categories poètiques de la doble forma, la doble funció i l’element estrany que s’apliquen a l’arquitectura i la pintura de Aalto.El model narratiu que s’ha adoptat en aquesta Tesi és el del llibre de la Poètica d’Aristòtil. La interpretació d’aquest text la devem a Paul Ricoeur. Per a Aristòtil és essencial la creació de metàfores que són part fonamental del procés poètic. A més la metàfora és un procés retòric pel qual el discurs allibera el poder que tenen certes ficcions de redescriure la realitat. En l’última part estudiarem el poder de redescripció de l’Art Informal fins a arribar a la seva funció reveladora a través de la Metàfora. / Relationships between Piet Mondrian's painting and modern architecture are well-known; from Theo Van Doesburg to John Hejduk, the influence of his poetics has been evident. Less studied are the relationships between a school or group of schools of informal artists whose "art autre” produced a deep revolution in the artistic panorama between 1945 and 1960.Connections between Informal Poetics and modern architecture, and the study of its formal structure are the aim of this doctoral thesis into which we will conduct an in-depth study of art’s poetical structure as fiction and its capacity of re-description reality up to achieve that the work of art is discovered and revealed to us: through this mythical level we will explain the narrative model. This will be the reading we propose of the Informal Art.The thesis is divided in five parts. The first one covers the itinerary of trace, gesture and matter in pictorial informalism. The aim is to study the beginning of informal art as a subject in the outskirts of abstract art, which is often related with, and to endeavor to presume his essential characteristics; this reading is to be comprehended as art’s existential poetics.The second part of the thesis embarks the principles studied in the previous chapter and are applied to the period 1937-1953 of Alvar Aalto's architecture, which corresponds to the beginning of the Informal Art.The third part proposes the narrative model as a way of interpreting Informal Art from Venturi and Muntañola theoretical proposals. The fourth part explains Informalism Poetics from poetical categories of double form, double function and the foreign element applied to Aalto’s architecture and painting.Aristotle’s Poetics book has been the narrative model used in this Thesis. The interpretation of this text is to be thanked to Paul Ricoeur. Aristotle’s essential creations of metaphors are a fundamental part of any poetical process; furthermore, the metaphor is a rhetorical process for which the speech liberates the power that some fictions have of re-describing the reality. In the last part is studied the Informal Art’s power of re-description up to its revealing function through the metaphor.
|
4 |
La poética de los poetas populares chilenosRomán Montes de Oca, Domingo 02 March 2012 (has links)
En Chile existe todavía el canto popular campesino, tanto en la versión a lo humano como a lo divino. Su existencia está documentada por lingüistas y estudiosos de las manifestaciones artísticas desde hace ya bastantes años. Este arte tiene una versión "de repertorio" y otra de improvisación. Este canto popular usa preferentemente la estrofa denominada décima espinela (en verso octosílabo). Hay múltiples formas poéticas que se cultivan, y mucha variedad en el aspecto musical, ya sea referido a lo melódico, a lo instrumental y también en lo que se refiere a otros asuntos, como, por ejemplo, la forma de cantar.
Durante mucho tiempo, la mayoría de las investigaciones realizadas en Chile han tenido el afán recopilador; es decir, se ha considerado al cultor como un depositario de versos y el investigador ha ido en una "misión de rescate" de esos versos que son parte de la memoria colectiva.
Otras investigaciones han puesto el conocimiento lingüístico del investigador en función de lo que el cultor realiza. En estos casos, el académico se convierte en un interpretador o explicador, que pone en lenguaje técnico o teórico, de las élites, lo que el cultor realiza de manera absolutamente natural.
Pocas investigaciones han existido en Chile que traten a este poeta como una persona con conocimientos técnicos, teóricos, históricos, incluso pedagógicos referidos a su propio quehacer.
Esta investigación consiste en la presentación del saber que los poetas y cantores campesinos tienen respecto de su propia actividad poética y fue realizada mediante entrevistas en profundidad realizadas a cultores naturales.
Entre los entrevistados hay algunos que son "más profesionales" que otros (más naturales, "menos de escenarios"), así calificados por sus propios pares. En esas conversaciones se trató de compartir el conocimiento técnico sobre cómo se hace una composición, qué características tiene una buena obra, qué defectos puede tener y muchos otros aspectos referidos a la historia, a la relación con los académicos, a la pedagogía campesina, etc.
El resultado del análisis de esas conversaciones es lo que aquí se presenta. En otras palabras, se ha tratado de poner las palabras que los artistas campesinos utilizan para exponer esas representaciones compartidas por el grupo de poetas populares campesinos chilenos.
Se concluye finalmente que existe ese conocimiento (o poética, para los efectos más académicos) y que tiene múltiples componentes. También se muestra que tiene cierta homogeneidad y también ciertos grados de inestabilidad entre una persona y otra, lo que es bastante natural si se considera que se refiere una actividad esencialmente oral e improvisada.
|
5 |
De la plausibilitat referencial del llenguatge poètic: Francis Ponge, o el cas d'una poètica referencialistaCapllonch, Begoña 04 February 2010 (has links)
L'objecte d'aquesta tesi ha estat el de defensar, a partir de l'exemple de l'obra de Francis Ponge, la plausibilitat referencial del llenguatge poètic, supòsit tot sovint rebatut a causa d'una radicalització del tòpic de l'autoreferencialitat poètica i per un planteig en suma restringit del concepte de la referencialitat. Però que un poema es constitueixi en tant que específica configuració significant no hauria d'implicar un menyscabament de la seva capacitat de representació, perquè si la poesia és creació mitjançant el llenguatge, tot allò que jutgem poètic no dimanaria sinó de la mateixa idiosincràsia de l'expressió verbal. Així doncs, hem argumentat, en primer lloc, l'efectivitat referencial del llenguatge ordinari per tal d'il·lustrar tot seguit la del poètic i, en particular, la que explicitaria el verb de Francis Ponge, atès que la poètica d'aquest autor es caracteritza, precisament, pel fet d'obstinar-se en una convençuda referencialitat: la que l'impel·lí a dirigir-se envers les coses; la que el dugué a submergir-se en les paraules. El objeto de esta tesis ha sido el de defender, a partir del ejemplo de la obra de Francis Ponge, la plausibilidad referencial del lenguaje poético, supuesto a menudo rebatido a causa de una radicalización del tópico de la autorreferencialidad poética y por un planteamiento en suma restringido del concepto de la referencialidad. Pero que un poema se constituya en tanto que particular configuración significante en modo alguno implicaría un menoscabo de su capacidad de representación, porque si la poesía es creación mediante el lenguaje, todo lo que juzgamos poético no dimanaría sino de la propia idiosincrasia de la expresión verbal. Así pues, hemos argumentado, en primer lugar, la efectividad referencial del lenguaje ordinario para ilustrar a continuación la del poético y, en particular, la que explicitaría el verbo de Francis Ponge, pues la poética de este autor se caracteriza, precisamente, por obstinarse en una convencida referencialidad: la que lo impulsó a dirigirse hacia las cosas; la que lo condujo a sumergirse en las palabras. / Starting from Francis Ponge's work, this PhD thesis argues for the referential plausibility of the poetic language. This assumption has often been contested partly because of the cliché of poetic self-referentiality and partly because the concept of referentiality has had an extremely restricted approach. This thesis suggests that, on the contrary, a poem's capability of becoming a particular and significant configuration does by no means imply a lessening of its representative force. Indeed: if poetry is creation by means of language, everything we judge as poetic stems solely from the idiosyncrasy of verbal expression. Thus, the thesis argues for the referential efficiency of ordinary language to then illustrate the referential efficiency of the poetic. It focuses in particular on the verbum as put forth by Francis Ponge. This author's poetics is best characterized by its persistence in a convinced referentiality, which leads Ponge to address things, and which takes him to sound the depths of words.
|
Page generated in 0.0513 seconds